Електронний журнал «Синопсис: текст, контекст, медіа» — рецензоване видання, що публікує актуальні дослідження в галузях літературознавства, мовознавства та соціальних комунікацій. Публікації журналу охоплюють такі проблеми: теорія літературного тексту, історія української літератури, українська література періоду народництва, історія світової літератури, стилістика тексту, лінгвістичний аналіз художнього і публіцистичного тексту, процес читання, перекладознавчі аспекти тексту, медіа-текст, медіа як дискурс. Цей перелік не є вичерпним і може розширюватися різноманітними дослідженнями тексту, зокрема і міждисциплінарними. Важливий розділ журналу складають нові переклади українською видатних наукових і художніх творів з науковими коментарями. До розгляду приймаються рукописи українською, англійською, німецькою, польською мовами. Журнал засновано у 2012 році Київським столичним університетом імені Бориса Грінченка* (вул. Левка Лук'яненка, 13Б, Київ, 04212, Україна). Засновник повністю фінансує видання, плата за публікацію не стягується. Щороку виходять 4 випуски (31 березня, 30 червня, 30 жовтня, 25 грудня). Журнал входить до переліку наукових фахових видань України (категорія Б). Журнал реферується, індексується та зберігається в ERICH PLUS Ulrichsweb DOAJ Google Scholar Index Copernicus Національна бібліотека України імені В. І. Вернадського ASCI Database Simple Search Metadata (SSM) Dimensions Lens.org Scilit Журнал дотримується політики відкритого доступу (Open Access), згідно з якою всі матеріали журналу після публікації негайно безоплатно доступні всім користувачам. Користувачі можуть читати, завантажувати, копіювати, розповсюджувати, друкувати, шукати повні тексти статей або покликатися на них, використовувати їх для будь-яких інших законних цілей, не вимагаючи попереднього дозволу видавця або автора. Це відповідає визначенню відкритого доступу BOAI. https://doi.org/10.28925/2311-259x ISSN 2311-259X * Київський столичний університет імені Бориса Грінченка утворений 26.12.2023 шляхом злиття Київського університету імені Бориса Грінченка і Муніципального закладу вищої освіти «Київської Академії мистецтв» та є їхнім правонаступником (на підставі рішення Київської міської ради від 23.06.2022 №4754/4795).
Borys Grinchenko Kyiv Metropolitan University
Автори, які публікуються у цьому журналі, погоджуються з такими умовами: Автори залишають за собою право на авторство своєї роботи та передають журналу право першої публікації цієї роботи на умовах ліцензії Creative Commons Attribution License, котра дозволяє іншим особам вільно розповсюджувати опубліковану роботу з обов'язковим посиланням на авторів оригінальної роботи та першу публікацію роботи у цьому журналі. Автори мають право укладати самостійні додаткові угоди щодо неексклюзивного розповсюдження роботи у тому вигляді, в якому вона була опублікована цим журналом (наприклад, розміщувати роботу в електронному сховищі установи або публікувати у складі монографії), за умови збереження посилання на першу публікацію роботи у цьому журналі. Політика журналу дозволяє і заохочує розміщення авторами в мережі Інтернет (наприклад, у сховищах установ або на особистих веб-сайтах) рукопису роботи, як до подання цього рукопису до редакції, так і під час його редакційного опрацювання, оскільки це сприяє виникненню продуктивної наукової дискусії та позитивно позначається на оперативності та динаміці цитування опублікованої роботи (див. The Effect of Open Access).
Періодика Тернопілля кінця ХІХ — першої третини ХХ століття в журналістикознавчих і бібліографічних студіях
У статті здійснено спробу впорядкувати історію осмислення пресодрукування на Тернопіллі на межі XIX–ХХ століть у тогочасних фахових студіях. Актуальність дослідження зумовлена потребою вивчення локальних видавничих процесів означеного періоду в контексті загальноукраїнських, особливо в умовах відсутності державності та функціювання української періодики в межах різних політичних утворень. Мета статті — упорядкувати історію осмислення пресодрукування Тернопільщини в журналістикознавчих і бібліографічних студіях XIX — першої третини ХХ століття, що передбачає систематизацію і критичний аналіз джерел про українськомовні періодичні видання. Методологія дослідження ґрунтується на міждисциплінарному підході, який поєднує історико-бібліографічний аналіз, компаративні студії та контент-аналіз джерел. Основу становить аналіз бібліографічних покажчиків, енциклопедичних публікацій, періодичних видань, а також праць дослідників української журналістики та краєзнавців. Застосовано елементи джерелознавчого підходу для виявлення і залучення маловідомих або забутих джерел інформації. У результаті аналізу встановлено, що перші систематизовані згадки про українську пресу Тернопілля з’являються в працях І. Левицького (початок ХХ століття), продовжуються у 20–30-х роках ХХ століття в наукових розвідках І. Калиновича, І. Кревецького, В. Ігнатієнка, А. Животка та мають важливе значення для вивчення регіонального пресового ландшафту. Значний внесок у бібліографування зробили також закордонні науковці, зокрема Є. Місило та М. Мартинюк, а в новітній період — Науково-дослідний інститут пресознавства ЛННБУ ім. В. Стефаника, зокрема завдяки працям М. Галушко, І. Павлюка, О. Дроздовської та інших. Особливу цінність становлять джерела, які включають маловідомі видання та інформацію про видавничі ініціативи в малих містах і селищах краю. Дослідження також підкреслює проблему неповноти бібліографічних даних та виклики, пов’язані з розрізненістю джерел, відсутністю належного фахового інтересу й ідеологічними обмеженнями радянського періоду.
Авторське право (c) 2025 Тетяна Решетуха, Оксана Кушнір, Наталія Дащенко, Наталія Поплавська https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Етичні дилеми журналістської відповідальності в часи війни
Предметом дослідження є етичні дилеми, із якими стикаються журналісти під час висвітлення подій в окупованому Криму в умовах збройного конфлікту. Дослідження пропонує нові підходи до етичного висвітлення подій в окупованих регіонах, підкреслюючи важливість адаптації журналістських стандартів до умов війни. Актуальність дослідження зумовлена трансформацією ролі журналістів у сучасних умовах війни, де вони стають водночас і спостерігачами, і об’єктами інформаційних атак. Посилення цензури, переслідування журналістів та обмеження свободи слова в окупованому Криму створюють унікальні виклики для медіа. Мета дослідження — проаналізувати етичні дилеми і розробити практичні рекомендації для збалансування професійного обов’язку інформувати суспільство з відповідальністю за безпеку джерел і національні інтереси. У дослідженні використано компаративний аналіз діяльності двох медіа — онлайн-видання «Крим.Реалії» та телеграм-каналу «Крымский ветер». Застосовано контент-аналіз їхніх публікацій для оцінки підходів до верифікації інформації та гарантування безпеки джерел. Системний підхід дав змогу розглянути етичні дилеми в контексті інформаційного простору Криму. Аналіз проводився за критеріями джерел інформації, методів збору даних, редакційної політики та дотримання професійних стандартів. У результаті дослідження виявлено три ключові етичні дилеми: обмежений доступ до інформації та складність верифікації даних, дотримання безпеки джерел в умовах репресій окупаційної влади, а також баланс між правом суспільства на інформацію та потребами національної безпеки. Встановлено, що інформаційні обмеження призводять до фрагментарності висвітлення подій і зростання ролі непрямих джерел. Запропоновані рекомендації щодо верифікації інформації, захисту джерел та уникнення сенсаційності забезпечують підвищення інформаційної стійкості суспільства і посилення протидії дезінформації. Результати мають потенційне значення для журналістів, які працюють у зонах конфлікту, та можуть бути використані для розробки редакційних політик і професійних стандартів.
Авторське право (c) 2025 Vitalii Semchenko https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Трансформація поняття «криза» для медіа в умовах війни Росії проти України
Предметом дослідження в цій статті є трансформації поняття «криза» в контексті функціювання медіа України в період повномасштабної війни. Актуальність роботи зумовлена потребою заповнити теоретичну лакуну між застарілими концепціями й унікальним досвідом українських медіа, що діють в умовах гібридної війни. Метою статті є розробка та обґрунтування комплексної концептуальної моделі, яка пояснює трансформацію кризи з тимчасової події на перманентне операційне середовище. Ключовим завданням є теоретичне обґрунтування концепту «адаптивної стійкості» як нової стратегічної парадигми для медіа, що приходить на зміну традиційному прагненню до відновлення стабільності. Методологічну основу роботи становлять компаративний аналіз класичних теорій кризових комунікацій (моделі Ч. Германна, Т. Кумбса, Я. Мітроффа), синтез новітніх наукових праць (2022–2025 років), присвячених функціюванню медіа в умовах конфлікту, а також застосування структурно-функціонального та поняттєво-категоріального підходів для переозначення ключових термінів. У результаті дослідження доведено, що поняття «криза» для медіа зазнало онтологічної трансформації, перетворившись із тимчасової події на перманентне, багатовимірне середовище існування. Ця полікриза характеризується змінами в темпоральному, просторовому, психологічному та функціональному вимірах. Розроблено розширену типологію кризових загроз, що систематизує гібридні виклики. Наукова новизна полягає у формулюванні концепту «адаптивної стійкості» як нової стратегічної парадигми для медіа, що діють в умовах перманентної кризи. Визначено її ключові індикатори: операційну гнучкість, фінансову диверсифікацію та психологічну стійкість команди. Практичне значення роботи полягає в наданні медіаменеджерам концептуальної рамки для розробки стратегій виживання, а державним органам і міжнародним донорам — обґрунтованої основи для формування ефективних політик підтримки медіасектора, спрямованих на посилення його стійкості. Перспективи подальших розвідок передбачають емпіричну верифікацію запропонованої моделі через глибинні інтерв’ю з медіаменеджерами та контент-аналіз редакційних політик.
Авторське право (c) 2025 Andrii Bystrov https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Російські дезінформаційні операції проти України під час широкомасштабного вторгнення: кейс-стаді
Актуальність дослідження зумовлена зростанням уваги до державної дезінформації, яка здатна призвести до відчутних наслідків у реальному житті, зокрема спонукати до скоєння воєнних злочинів або залучення до неспровокованих воєнних дій. Значна частина дослідницьких праць присвячена аналізу окремих російських дезінформаційних наративів та особливостей їх поширення і в Україні, і за її межами. Водночас кількість досліджень, що намагаються класифікувати й оцінити спектр російських тактик, технік і динаміку їх еволюції після початку повномасштабної агресії, залишається обмеженою. Об’єктом дослідження статті стали три теоретично не повʼязані кейси, які ілюструють новітні підходи в інформаційних впливах: дзеркалення вебсайтів для поширення тривожного або негативного контенту через рекламні оголошення та відповіді до публікацій; розповсюдження сфальсифікованого відеоконтенту через платформи з відео з подальшим підсиленням у соціальних мережах; а також масове дублювання дезінформаційного контенту в коментарях у соцмережах. Метою цього дослідження є опис новітніх ітерацій російських кампаній у період після вторгнення, зокрема демонстрація їхньої здатності адаптуватись до обмежень, пов’язаних із санкціями та блокуваннями. Дослідження поєднує мультидисциплінарні методи цифрової гуманітаристики, наративний аналіз і кейс-стаді, розвідку відкритих джерел. Мультидисциплінарний підхід дає можливість простежити ймовірні зв’язки між операціями та продемонструвати еволюцію підходів. Джерельною базою дослідження служать публікації в соціальних мережах, а також вебсайти і звіти приватних компаній. Результати свідчать про постійну адаптацію російської дезінформаційної екосистеми до нових технологічних умов і перешкод, водночас збереження нею ядра тактик, що мають витоки ще з радянських часів. Отримані висновки мають практичне значення для дослідників і фахівців із цифрової стійкості в розробці ефективніших засобів протидії новим інформаційним кампаніям і сприятимуть зміцненню спроможності демократичних суспільств до відбиття подібних загроз.
Авторське право (c) 2025 Roman Osadchuk https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Медіарепрезентація Маршу рівності в Україні: трансформація наративів і візуальних стратегій до та після повномасштабного вторгнення
У статті досліджено трансформації медійної репрезентації Маршу рівності (зокрема, Маршу КиївПрайд) в Україні у 2021 та 2024 роках на основі матеріалів чотирьох ключових медіа: «Суспільне», ТСН, «Радіо Свобода» і «Страна.ua». Актуальність дослідження визначається змінами суспільно-політичного контексту, спричиненими повномасштабною війною, яка значно вплинула на наративні та візуальні стратегії висвітлення спільноти ЛГБТК+ в українських медіа. Предметом дослідження є наративні конструкції та мультимодальні елементи, які формують образ учасників Маршу рівності в медіапросторі в умовах воєнного конфлікту. Мета статті — виявити зміни домінантних медіанаративів і візуальної репрезентації ЛГБТК+ у контексті воєнних подій і з’ясувати вплив цих трансформацій на суспільне сприйняття спільноти. Для дослідження проаналізовано 61 матеріал за 2021 і 2024 роки із застосуванням наративного підходу та методу мультимодального аналізу, що сприяло всебічному вивченню текстових і візуальних компонентів медіа. Результати показали: у 2024 році, на тлі геополітичних змін, тематика ЛГБТК+ інтегрується в патріотичний і воєнний контекст. Спостерігається зсув від правозахисного фокусу 2021 року до тем, що підкреслюють громадянську й державницьку роль військових і законодавчі ініціативи щодо реєстрованих партнерств. Мультимодальний аналіз виявив зміщення візуальних акцентів: від конфліктних зображень протестів у 2021 році до позитивної репрезентації військових і дипломатів ЛГБТК+ у 2024 році. Аналіз медіа показав, що «Суспільне» та «Радіо Свобода» послідовно просувають толерантність і демократичні цінності, ТСН адаптується, пом’якшуючи конфліктність, а «Страна.ua» зберігає негативний, проросійський наратив. Новизна роботи полягає в комплексному поєднанні наративного й мультимодального аналізу для вивчення впливу воєнного контексту на медіарепрезентацію ЛГБТК+ в Україні. Практична цінність убачається в розумінні ролі медіа у формуванні громадської думки про ЛГБТК+ під час війни, що є важливим для активістів, журналістів і політиків.
Авторське право (c) 2025 Leonid Polishchuk https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Сучасна українська футбольна YouTube-влогосфера та її вплив на медіатизацію спорту
У дослідженні проаналізовано український футбольний сегмент на хостинговому сервісі YouTube з урахуванням і глобальних тенденцій диджиталізації медіа та кастомізації контенту, і впливу воєнних дій в Україні. Актуальність дослідження зумовлена тим, що відеоблоги стали основним джерелом відеоконтенту на місцеві футбольні теми після того, як великі медіагрупи залишили український телевізійний ринок, що призвело до закриття спортивних телеканалів. Метою дослідження є визначення співвідношення локального і глобального контенту й аналіз географії футбольних подій, про які робляться новини, відеоогляди, коментарі на українських каналах. Також визначається експертність авторів. Досліджувалися статистичні дані 15 найпопулярніших україномовних YouTube-каналів, отриманих за допомогою сервісів для порівняння кількості підписників і їхньої залученості, таких як «Маніфест» та Social Blade. Метод порівняльного аналізу допоміг зіставити кількісні характеристики та динаміку розвитку. Найпопулярніший із досліджуваних каналів — «Футбол 2.0» — має 1,32 млн фоловерів, а загалом до визначеної групи увійшли канали з аудиторією підписників більше 150 тис. осіб. Із застосуванням соціоісторичного підходу виокремлено структурні зміни щодо кількості глобального й локального контенту на досліджуваних каналах українських авторів, їхньої експертності та активності аудиторії. Результати дослідження підкреслюють українізацію футбольного контенту на YouTube після повномасштабного вторгнення. Характер українських футбольних змагань змушує творців контенту поєднувати місцеві та глобальні теми, приділяючи більшу увагу останнім. Це пояснюється тривалими перервами між подіями місцевого рівня, передбачуваними результатами матчів і загальною низькою якістю українського футболу. Аналіз досвіду футбольних відеоблогерів виявив кореляцію між структурою власності відеоблогів, професійною освітою блогера та використанням високоякісного обладнання. Результати дослідження вказують на тенденцію розвитку YouTube-каналів на основі релевантності контенту та інтересу аудиторії, а не популярності окремих ведучих.
Авторське право (c) 2025 Artem Rossinskyi, Alla Bakhmetieva https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Особливості особистісної самоідентифікації: біограма «кар’єра» (на матеріалі літературної біографії В. Айзексона “Steve Jobs: А Biography)
Актуальність цієї роботи зумовлена потребою ідентифікувати лексичні дескриптори, що пов’язані з біограмою «КАР’ЄРА», що має на меті дослідити мотиви Стівена Джобса щодо створення іміджу та творчої самовираженості. Проєкт спрямований на аналіз спогадів Стівена Джобса, а також його колег. Саме біограма «КАР’ЄРА» постає сприятливим ґрунтом для опису особливостей особистісної самоідентифікації цієї відомої фігури. Предмет статті — особистісна самоідентифікація Стівена Джобса крізь призму його професійного життя. Лексичні одиниці — слова і фрази — використовуються як дескриптори в літературній біографії; вони розкривають сутність біограми «КАР’ЄРА» та служать складниками портрету Стівена Джобса як відображення його особистості. Семантичні зв’язки між дескрипторами відображають певні ознаки самоідентифікації Стівена Джобса. Біограма «КАР’ЄРА» представлена двома структурними компонентами (“Apple I” та “Apple II і Xerox”), оскільки вони яскраво окреслюють формування професійної ідентичності Стівена Джобса. Дослідження застосовує загальнонаукові методи, включаючи аналіз, синтез та узагальнення, а також контекстуальний аналіз, інтерпретаційні методи і дискурсивний аналіз. Новизна дослідження визначається як об’єктом вивчення, так і перспективою аналізу, що забезпечує надійну основу для глибшого вивчення психологічного портрету С. Джобса, а також його стилю спілкування. У результаті дослідження на основі аналізу біограми «КАР’ЄРА», яка охоплює розділи “APPLE I”, “APPLE II” та “XEROX і LISA” літературної біографії В. Айзексона, ідентифіковані особливі лексичні дескриптори, що вкупі ілюструють психологічний портрет С. Джобса та описують його як НАТХНЕННОГО ВІЗІОНЕРА, ГЕНІЯ, ТВОРЦЯ, АВТОРИТАРНОГО ЛІДЕРА та РЕВОЛЮЦІОНЕРА. Установлено, що п’ять стратегій — самопрезентація, прогнозування, контроль, критика та апеляція до авторитетів — відіграють суттєву роль у формуванні двох мотивів само­ідентичності, які відображають розвиток і трансформацію характеру людини. Ці мотиви допомагають сформувати образ С. Джобса та служать рушійною силою створення його іміджу й художнього самовираження.
Авторське право (c) 2025 Yuliia Hlavatska https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Літопис життя і творчості Бориса Грінченка. Рік 1884
У цій частині літопису реконструйовано життя і діяльність Бориса Грінченка за квітень — грудень 1884 року.
Авторське право (c) 2025 Tetiana Virchenko, Tetiana Vydaichuk https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
«Все зробимо хоробро й благородно, по римському високому звичаю; і смерть пишатиметься, що нас прийме»: фінал п’єси Шекспіра «Антоній і Клеопатра»
Стаття присвячена інтерпретації фіналу римської п’єси Вільяма Шекспіра «Антоній і Клеопатра» крізь призму лімінальності — граничного, перехідного стану, в якому опиняються головні герої перед смертю. Актуальність дослідження зумовлена зростанням інтересу сучасної гуманітаристики до концептів межового досвіду, психологічного зламу і трансформації ідентичності в художньому тексті. Новизна розвідки полягає в тому, що фінал Шекспірової пʼєси прочитується в контексті теорії лімінальності як ритуальна ініціація, де смерть героїв набуває екзистенційного і символічного змісту. Предметом аналізу обрано поведінку і психічні рефлексії Антонія і Клеопатри, які усвідомлено обирають самогубство як вихід із незворотної ситуації, що виникає внаслідок конфлікту політичного та еротичного. Метою цієї статті є виклад інтерпретації психологічних саморефлексій головних героїв у лімінальній ситуації, яка закінчується самогубством. Для досягнення мети використано методи психоаналітичної критики, герменевтики і «пильного читання» художнього тексту. Результатом дослідження є висновок, що у фіналі п’єси смерть протагоністів постає не як поразка, а як акт гідності. Показано, що герої, остерігаючись тріумфу супротивника (Октавія Цезаря) і публічної ганьби, а також не уявляючи власного життя без об’єкта свого пристрасного кохання, усвідомлюють невідворотність смерті, яка сприймається ними як єдиний прийнятний вихід. Шекспір підкреслює, що цим актом Антоній і Клеопатра не лише руйнують плани Октавія Цезаря, а й змушують його визнати їхню людську гідність, і це, зрештою, стає тріумфом кохання над марнославними земними справами. Останні дії закоханих (зміна вбрання, прощання, ритуалізація смерті) сприймаються як сакральна підготовка до переходу в інший стан буття. Перспективи подальшого вивчення включають розширення аналізу лімінальних станів та ритуалізації смерті у творчості Шекспіра й інших письменників епохи Ренесансу, а також поглиблене дослідження психоаналітичних аспектів вибору смерті та трансформації ідентичності у художній літературі.
Авторське право (c) 2025 Світлана Дейнека https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Теорія транстекстуальності в художніх практиках (пост)модернізму: типологія текстуальної трансцендентності
Феномен транстекстуальності постає не лише актуальним предметом дослідження (пост)структуралістів, а й значущим методологічним інструментом у (пост)модерністських літературознавчих студіях. П’ять підтипів транстекстуальних зв’язків, які виокремив Ж. Женетт — інтертекстуальність, паратекстуальність, гіпертекстуальність, архітекстуальність і метатекстуальність, — репрезентуються в представленій розвідці крізь призму (пост)модерністських пошуків, увиразнюючи ідею текстової трансцендентності. Транстекстуальність трактується як тип залежності будь-якого тексту від інших, що акцентує транстекстуальну «єдність» літературного простору та його зв’язок із позалітературними явищами. Мета дослідження полягає в експлікації функціювання теорії транстекстуальної взаємодії у творах (пост)модерністів, що демонструють різні підтипи текстуальної трансцендентності. Предметом дослідження є особливості реалізації транстекстуальних зв’язків у художніх практиках (пост)модерністів. Елементом наукової новизни визначаються досліджувані «тексти» в їхньому зв’язку з іншими «феноменами» світової культури і критики. Результати дослідження засвідчують поліморфний характер транстекстуальності, що охоплює різні рівні та механізми текстуальної взаємодії — від цитатного й алюзивного до гіпертекстуального й метатекстуального, утворюючи цілісну систему смислових зв’язків. Серед п’яти підтипів транстекстуальності інтертекстуальність відіграє провідну роль у процесі становлення постмодернізму як оригінального напряму мистецтва, зокрема літературного, водночас підкреслюючи, що будь-який новий текст як багатовимірний простір, детермінований історичними й соціальними обставинами, є переосмисленням попереднього художнього досвіду. Таким чином, транстекстуальність постає не лише теоретичною моделлю взаємозв’язку текстів, а й універсальною аналітичною категорією сучасного літературознавства, що інтерпретує культурний розвиток як безперервний процес оновлення смислів. Перспективи подальших досліджень полягають у розширенні аналізу транстекстуальності за межі літератури — у сферу цифрових медіа, гіпертекстових і мультимодальних форм письма, де взаємодія текстів виявляється в нових семіотичних і комунікативних вимірах.
Авторське право (c) 2025 Andrii Bezrukov https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Метафоричний потенціал документальної драми про російські злочини у Маріуполі
У статті розглянуто п’єсу Катерини Пенькової «Марафон “російська рулетка”» як яскраве художньо-документальне свідчення про російський геноцид в українському Маріуполі навесні 2022 року. Наголошено на особливих ресурсах драматургічного тексту, здатного виходити на широку аудиторію, зокрема й поза межами України. Предметом дослідження став і документальний, і метафоричний потенціал тексту, для чого було зібрано інтерактивні покликання на різні формати його публічної презентації. Оскільки цей текст, на мою думку, є одним із найсильніших у художньому плані творів про трагедію Маріуполя і не потребує особливих ресурсів для презентації глядачам поза межами України (монодрама розрахована всього на одну жіночу роль), то метою статті є насамперед привернення уваги до нього, розкриття багаторівневості його метафоричного потенціалу. Методологічно я апелюю до культурної антропології, гендерного письма, студій травми і студій пам’яті, а також традиційного літературознавчого аналізу поетики драматургічного твору. Наукова новизна вбачається в першому літературознавчому прочитанні цього тексту й виявленні системи його метафоричних рівнів, які кореспондують зі сповіддю, ініціаційною схемою народної казки, театром жорстокості, фільмами жахів, історіями про надлюдей і багатьма іншими форматами прототекстів культури. Результатом дослідження є презентація системи метафорики твору, що реалізується через динаміку колірних і звукових рядів, через осмислення нагромадження розчленованих / фрагментованих людських тіл, убивства дітей, синдроми голоду й емоційного виснаження. Такі невигадані свідчення обов’язково мають звучати поза межами України як власне українська версія подій весни 2022 року і творити українські контексти Маріупольського тексту війни.
Авторське право (c) 2025 Olena Bondareva https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Репрезентація емоційного досвіду війни в мережевій поезії українських захисників і захисниць
Предметом аналізу у статті є вербалізація емоційного досвіду війни в авторській поезії українських військових, створеній у період повномасштабного вторгнення РФ. Актуальність дослідження зумовлена унікальністю феномену сучасної поезії, написаної безпосередніми учасниками бойових дій, яка поєднує образність, історичне свідчення, терапевтичну практику та є інструментом комунікації із суспільством. Така поезія відображає граничний людський досвід і виводить емоційне переживання війни в публічний простір. Мета статті — осмислити функціонування поетичного слова як способу публічної репрезентації, переживання і комунікації емоційного досвіду війни. Методологічною основою дослідження є літературознавчий і соціальнокомунікаційний підходи та методи якісного і кількісного контент-аналізу, дискурсивний та інтерпретаційний аналіз. Емпіричну базу становлять понад 250 авторських поетичних текстів, які оприлюднили українські військові в соціальній мережі «Фейсбук». У результаті дослідження виокремлено емоційні акценти у віршах: сум за домом і мирним життям, гнів і ненависть до ворога, страх, тривога, скорбота, виснаження, віра, надія, любов. Продемонстровано, що в поетичних творах учасників і учасниць бойових дій почуття стають ресурсом для виживання, зв’язку, дії. Розкрито, як через метафори, архетипні образи й емоційно насичену лексику поети транслюють травматичний досвід війни, фіксують стан постійної загрози, передають уявлення про смерть і героїзм. Особливу увагу приділено феномену скорботи як колективної травми, що репрезентується не лише через втрату побратимів, а й через екзистенційний розрив між довоєнним і теперішнім буттям. Також простежено, як поезія стає формою збереження оптимізму — зокрема через поетичне осмислення віри в перемогу, любові як тактильної й водночас сакральної сили. Практична цінність дослідження полягає у відкритті нових можливостей до інтерпретації сучасних українських віршованих творів. Результати дослідження дають можливість глибше зрозуміти функції поезії в процесах соціального згуртування, художнього осмислення досвіду війни та можуть бути застосовані в літературознавстві, соціальній комунікації, культурній антропології, психології, освітніх програмах із гуманітарних дисциплін, а також у проєктах з військово-психологічної реабілітації та культурної дипломатії.
Авторське право (c) 2025 Svitlana Fiialka https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Трансформація відсутності в стилі Софії Андрухович (на матеріалі роману «Катананхе»)
Предметом дослідження в цій статті стали трансформації, яких зазнав стиль сучасної української письменниці Софії Андрухович у новому романі «Катананхе» 2024 року. У фокусі статті перебуває образ відсутності (або ж — «відсутності») війни в тексті. За допомогою компаративного методу цей роман було порівняно з попередніми текстами, зокрема романом «Амадока» 2020 року, у якому образ відсутності (відсутні локації, відсутні спогади, відсутні портретні характеристики тощо) був уперше проявлений у стилі Софії Андрухович найяскравіше; таким чином, встановлено масштаб відсутності в романі «Катананхе». У результаті дослідження ключовою трансформацією, яка відбулась в авторському стилі Софії Андрухович, визначено зміну масштабу відсутності. Окрему увагу приділено образам візуального мистецтва, яке виконує роль збереження та відновлення спогадів про війну, і проведено порівняння з ідентичним способом відновлення спогадів у романі «Амадока», де використовувались фотокартки або дописи в соціальних мережах. У романі «Катананхе» цю роль виконують замальовки, які створила персонажка роману Леся. З опорою на методологію студій пам’яті й травми проаналізовано, яким чином війна навіть після свого закінчення впливає на людей і як працює пам’ять про війну в персонажів різного віку: підлітки Таї, людей середнього віку Лесі та Олекси (батьків Таї), літніх сусідів Жанни і Максима. Встановлено способи прийняття травматичного досвіду та способи подолання травми, якої завдала війна різним поколінням українців. В умовах повномасштабної війни важливо аналізувати, досліджувати й виявляти різні способи писати про війну: це зумовлює актуальність дослідження, адже висвітлені стильові особливості відкривають можливість для подальших досліджень романної творчості письменниці, аналіз образу «відсутньої» війни демонструє спосіб рецепції травми війни в українській літературі та культурі в цілому й відкриває можливості для сприйняття творів сучасної української літератури в ширшому контексті. Встановлений зв’язок із попередніми творами письменниці та їхніми стилістичними особливостями відкриває шлях до подальших досліджень щодо розуміння місця роману «Катананхе» у творчому доробку Софії Андрухович.
Авторське право (c) 2025 Ілля Мокряков https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Документування пісенної спадщини українців в епоху цифровізації
Рецензія на збірник: Єфремова, Л. (Ред., Ноти), & Єфремов, В. (Ноти) (2024). Тисяча пісень баби Єльки. Записи експедицій на Кіровоградщині під кер. С. Гречанюк. Вістка.
Авторське право (c) 2025 Iryna Rusnak https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Італійські п’єси В. Шекспіра як суб’єкти акультурації в контексті діалогу культур
Предметом дослідження стала специфіка репрезентації італійського матеріалу у творчості Вільяма Шекспіра для з’ясування характеру його впливу на колективні уявлення англійців кінця XVI — початку XVII століття про Італію та її мешканців. Окреслено стан вивченості широкого поля проблем, пов’язаних із різними аспектами акультурації італійського сегмента в ренесансній Англії, та виявлено дослідницькі лакуни, одна з яких — роль Шекспіра в подоланні так званого імагологічного парадокса. Дослідження виконане в рамках методології нового історизму. У результаті дослідження автори статті виокремлюють три рівні реалізації італійського матеріалу, що присутній у текстах шекспірівського канону. Перший рівень — чітке топографічне маркування простору як італійського, що має місце в усіх одинадцяти італійських п’єсах Шекспіра. Другий рівень — контактно-генетичний зв’язок із творами італійської літератури, які прислужилися Шекспірові як сюжетні чи мотивні першоджерела. Третій рівень, на якому відчувається присутність італійського впливу в драматургії Шекспіра, — поліаспектне наслідування італійської комедіографії, зокрема техніки побудови інтриги, комічних стереотипів і рольових типажів, безтурботної легкої атмосфери, що були характерні для комедії дель арте. Пропонована розвідка дає підстави стверджувати, що Шекспір із його оригінальними інтерпретаціями італійського матеріалу постає важливим чинником формування культурних стереотипів і відіграє ключову роль у процесах акультурації на Британських островах у добу Ренесансу. Популярність італійських п’єс Шекспіра серед глядачів помітно впливала на світогляд англійського суспільства. Література й мистецтво, особливо творчість одного із найвпливовіших драматургів, сприяли тому, що в Англії кінця XVI — початку XVII століття складались певні уявлення про Італію як прекрасну країну, яка асоціюється з коханням, життєрадісною атмосферою любовних інтриг і романтичних пригод, бурхливим південним темпераментом мешканців, схильних до життєвих насолод і веселих жартів.
Авторське право (c) 2025 Nataliya Torkut, Yana Nikitiuk https://creativecommons.org/licenses/by/4.0