Електронний журнал «Синопсис: текст, контекст, медіа» — рецензоване видання, що публікує актуальні дослідження в галузях літературознавства і мовознавства. Публікації журналу охоплюють такі проблеми: теорія літературного тексту, історія української літератури, українська література періоду народництва, історія світової літератури, стилістика тексту, лінгвістичний аналіз художнього і публіцистичного тексту, процес читання, перекладознавчі аспекти тексту, медіа-текст. Цей перелік не є вичерпним і може розширюватися різноманітними дослідженнями тексту, зокрема і міждисциплінарними. Важливий розділ журналу складають нові переклади українською видатних наукових і художніх творів з науковими коментарями. До розгляду приймаються рукописи українською, англійською, німецькою, польською мовами. Журнал засновано у 2012 році Київським столичним університетом імені Бориса Грінченка* (вул. Левка Лук'яненка, 13Б, Київ, 04212, Україна). Засновник повністю фінансує видання; плата за публікацію не стягується. Щороку виходять 4 випуски (31 березня, 30 червня, 30 жовтня, 25 грудня). Журнал входить до переліку наукових фахових видань України (категорія Б, наказ від 02.07.2020 №886; філологія, соціальні комунікації, спеціальності 035, 061). Журнал реферується, індексується та зберігається в ERICH PLUS EBSCO Ulrichsweb DOAJ Google Scholar Index Copernicus International Vernadsky National Library of Ukraine ASCI Database Simple Search Metadata (SSM) Information Matrix for the Analysis of Journals Dimensions Lens.org Scilit Журнал дотримується політики відкритого доступу (Open Access), згідно з якою всі матеріали журналу після публікації негайно безоплатно доступні всім користувачам. Користувачі можуть читати, завантажувати, копіювати, розповсюджувати, друкувати, шукати повні тексти статей або покликатися на них, використовувати їх для будь-яких інших законних цілей, не вимагаючи попереднього дозволу видавця або автора. Це відповідає визначенню відкритого доступу BOAI. Ідентифікатор онлайн-медіа в Реєстрі: R40-06855 https://doi.org/10.28925/2311-259x УДК 80+316.77 ROR: https://ror.org/01t5m8p03 ISSN 2311-259X * Київський столичний університет імені Бориса Грінченка утворений 26.12.2023 шляхом злиття Київського університету імені Бориса Грінченка і Муніципального закладу вищої освіти «Київської Академії мистецтв» та є їхнім правонаступником (на підставі рішення Київської міської ради від 23.06.2022 №4754/4795).
Borys Grinchenko Kyiv Metropolitan University
Автори, які публікуються у цьому журналі, погоджуються з такими умовами: Автори залишають за собою право на авторство своєї роботи та передають журналу право першої публікації цієї роботи на умовах ліцензії Creative Commons Attribution License, котра дозволяє іншим особам вільно розповсюджувати опубліковану роботу з обов'язковим посиланням на авторів оригінальної роботи та першу публікацію роботи у цьому журналі. Автори мають право укладати самостійні додаткові угоди щодо неексклюзивного розповсюдження роботи у тому вигляді, в якому вона була опублікована цим журналом (наприклад, розміщувати роботу в електронному сховищі установи або публікувати у складі монографії), за умови збереження посилання на першу публікацію роботи у цьому журналі. Політика журналу дозволяє і заохочує розміщення авторами в мережі Інтернет (наприклад, у сховищах установ або на особистих веб-сайтах) рукопису роботи, як до подання цього рукопису до редакції, так і під час його редакційного опрацювання, оскільки це сприяє виникненню продуктивної наукової дискусії та позитивно позначається на оперативності та динаміці цитування опублікованої роботи (див. The Effect of Open Access).
Реакції глядачів на фільм «Юрик»: сприйняття художнього і документального в сучасному медіапросторі
Актуальність дослідження визначається тим, що сучасне кіно про війну дедалі частіше поєднує риси художнього та документального, і в цьому контексті художнє кіно постає як особливий для глядача тип медіаконтенту, що демонструє специфіка глядацької реакції на нього. Фільм «Юрик», творці якого прагнули показати долю українських дітей на тлі трагедії Маріуполя, викликав широкі дискусії, зокрема критику щодо достовірності зображених подій. Предметом дослідження в публікації, отже, є реакції глядачів на фільм як медіаконтент, а ключовою проблемою — вивчення механізмів сприйняття, які спричиняють стирання межі між художнім і документальним, а також аналіз сприйняття художнього фільму із застосуванням критеріїв журналістського стандарту достовірності, за яким зазвичай оцінюють суто журналістський продукт. Метою статті є виявлення психологічних, медіакомунікативних і культурних чинників, що зумовили неоднозначну реакцію глядачів на фільм «Юрик», а також аналіз меж між художньою й документальною правдою в сприйнятті сучасного аудіовізуального контенту, пов’язаного з воєнною тематикою. Методологічною основою дослідження став контент-аналіз рецензій і відгуків глядачів, окремих коментарів глядачів у соціальних мережах та на публічних онлайн-платформах, що уможливлює систематизування позитивних, негативних і нейтральних реакцій, а також ідентифікування ключових критеріїв, за якими глядачі визначають «реальність» показаних подій та відповідно художню цінність фільму. У результаті дослідження зроблено висновок, що особистий досвід глядачів, їхня емоційна включеність та автобіографічна близькість до теми війни значною мірою впливають на сприйняття фільму не як художнього, творчого продукту, а як документальної фіксації війни. Більшість рецензій і коментарів мешканців Маріуполя й учасників бойових дій указують на невідповідність художньої реконструкції фактичним подіям, що підкреслює потребу враховувати журналістські стандарти навіть у художньому кіно. Новизна дослідження полягає у виявленні закономірностей у процесі «злиття» художнього й документального, а також у приверненні уваги до стирання межі між різними типами медіаконтенту.
Авторське право (c) 2026 Олена Росінська https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Сенсорний інтерфейс як співавтор наративу мультимедійних текстів
У статті досліджується еволюція наративних практик цифрової журналістики через гаптичні технології у взаємодії з мультимедійним контентом. Актуальність дослідження зумовлена поширенням гаджетів із сенсорними дисплеями та зміною взаємодії з контентом. Поступ сенсорних дисплеїв відкрив нові можливості для звичайного користувача, де дотик став одним із важливих елементів розповіді. Предметом є характеристики тактильних інтерфейсів як елементів структурної організації тексту. Мета полягає у виявленні механізмів, що сприяють перетворенню сенсорного інтерфейсу з нейтрального посередника на активного учасника наративу в українському цифровому просторі. У роботі використано методологію, яка поєднує медіалінгвістику, теорію сенсорних інтерфейсів, когнітивістику, семіотику. Застосовано структурно-функціональний аналіз мультимедійних текстів українських видань. Семіотичний аналіз дав змогу виявити природу жестової взаємодії та інтерпретувати певні типи жестів. Кейс-метод використано для детального розгляду інтерактивних проєктів українських медійників. Емпіричною базою дослідження cтала окулографія, а також результати експериментів із визначення когнітивного навантаження. У результаті дослідження зроблено висновок, що сенсорний інтерфейс трансформувався з посередника в учасника творення наративу. Встановлено, що жести набувають відповідних семантичних значень, які є інтуїтивними під час взаємодії з мультимедійним контентом. Структуру мультимедійних текстів автори поділяють на модулі, які розділяються візуальними елементами або незаповненим простором, що робить навігацію зручною. Українські видання застосовують технологію паралакс, утворюючи ефект глибини та об’єму. Перспективною розробкою в цьому напрямі здатна стати більш складна гаптика, яка використовуватиметься для тактильної віддачі різної інтенсивності та ритміки. Застосування AR/VR-технологій сприятиме відкриттю можливостей для створення просторових наративів. Розвиток гнучких дисплеїв у гаджетах потребуватиме нових підходів до адаптації мультимедійних текстів.
Авторське право (c) 2026 Дмитро Гончар https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Китайські реалії в Шевченковій творчості: семантика та джерела
Попри брак цілісного образу Китаю в Шевченковій творчості (об’єкт дослідження) у статті системно розглянуто такий предмет студіювання, як окремі реалії, згадки та порівняння, пов’язані з цією далекосхідною країною. Тож мета дослідження — з’ясувати генезу цих згадок і їхню семантику. Автор спирається на міждисциплінарну методологію: джерелознавчий аналіз, реконструкцію лектури в поєднанні з інтертекстуальним тлумаченням, доповнені історико-літературним і герменевтичним підходами. Наукова новизна полягає в доведенні, що поет мав певне уявлення про Китай і його населення. Запропоновано інтерпретацію всіх китайських реалій у творчості великого поета, з’ясовано можливі джерела його обізнаності з Піднебесною та її культурою. Перегляд обґрунтованої Шевченкової лектури дав змогу доволі точно виявити ті публікації, які поет достеменно або з високим ступенем вірогідності читав. Головні результати дослідження полягають у тому, що в обіг шевченкознавства вперше введено статтю Микити Бічуріна «Общественная и частная жизнь китайцев» із травневого номера журналу «Отечественные записки» за 1840 рік, непідписані публікації: «Китайское войско и его огнестрельное оружие» з другого числа журналу «Библиотека для чтения» за 1840 рік, «Письмо г. Мейера из Китая» з квітневого номера того самого видання, «Письма из Китая» із січневого числа журналу «Современник» за 1847 рік, розлогу рецензію Мірзи Мухаммеда Алі Казембека на «Труды членов российской духовной миссии в Пекине» («Современник», 1853, № 4). Доведена лектура була безпосереднім джерелом Шевченкової обізнаності про Китай, його культуру, зокрема архітектуру, чисельність населення, озброєння тощо. Виявлені публікації, які Шевченко достеменно читав, дають додаткові можливості для витлумачення згадок про китайські реалії в його творчості, проливають світло на шляхи розповсюдження знань про Китай в українському письменстві на ранньому етапі рецепції, загалом суттєво змінюють дотеперішню версію наших уявлень про поетове знання Китаю, а також про художній сенс відповідних згадок у творчій спадщині письменника.
Авторське право (c) 2026 Олександр Боронь https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Поема Валерʼяна Поліщука «Адигейський співець»: особливості колонізованого простору (війни, вимушені міграції, екоцид)
У статті вперше в українському літературознавстві аналізується поема Валерʼяна Поліщука «Адигейський співець» (1923) та обставини її появи в контексті історії анти/неоколоніалізму. Мета статті — зʼясувати способи осмислення національного простору як колонізованого в художньому наративі В. Поліщука. Теоретико-методологічною основою є історико-генетичний та історико-функціональний підходи. У роботі також використано сучасні історичні розвідки та матеріали, пов’язані з життям, середовищем і добою письменника. У результаті дослідження стверджується антиколоніальне спрямування поеми «Адигейський співець», в основу якої лягли події національно-визвольного руху народів Кавказу XIX — початку ХХ століття, зокрема Кавказької війни. Низка проаналізованих фрагментів Поліщукової поеми підтверджує, що письменник керувався історичним фактажем. Відкинувши російсько-імперське трактування, він зобразив непримиренність двох сутностей — колонізатора і колонізованого. Загалом автор поеми звертається до проблем, пов’язаних із національним питанням, зокрема з політикою колонізації «малих» народів: питань національної мови, збереження історичної памʼяті, екоциду, вимушених внутрішніх переміщень, еміграції, конфлікту між національним і соціальним, долі народного провідника тощо. Запропонована реконструкція політичного і культурного тла періоду написання та оприлюднення поеми доводить пов’язаність її сюжету з українськими реаліями дорадянської й радянської доби. Хоча у своєму неприйнятті Російської імперії та її завойовницької ідеології поема не суперечила тогочасній пролетарській картині світу, уславлення національно-визвольної боротьби було важливим виступом письменника на тлі утверджуваного радянського імперіалізму і його різноманітних стратегій денаціоналізації. Творчість В. Поліщука, як і діяльність багатьох інших українських діячів, демонструвала готовність розвивати українську культуру в умовах радянської системи, не мирячись із російським шовінізмом.
Авторське право (c) 2026 Олеся Омельчук https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Книга спогадів Юрія Лавріненка як «жива пам'ять», що плекає ідентичність
Об’єктом аналізу статті є мемуарна праця «Мій сад у Арктиці та інші спогади» відомого представника української діаспори, інтелектуала, літературознавця і публіциста Юрія Лавріненка (1905–1987). Опублікована у 2024 році, ця книга складається з дещо відмінних у жанровому плані частин («Мій сад в Арктиці», «Чорна пурга» та «Інші спомини»), об’єднаних постаттю автора і його розумінням специфіки й функцій мемуаристики та ціннісними установками. Частина, назва якої стала заголовком усієї книги, тривалий час залишалась у рукописних варіантах і друкується вперше. Наукова новизна цієї публікації, у якій елементи оглядової рецензії доповнюються літературознавчою аналітикою, зумовлена не лише об’єктом, а й методологією дослідження, що вибудовується на засадах студій пам’яті (М. Хальбвакс, П. Нора, Я. Ассман, А. Ассман та ін.) і теорії інтенціональності (Ф. Гуссерль, М. Мерло-Понті, В. Маринчак та ін.). Мета дослідження полягає в тому, щоб розглянути мемуарну працю відомого українського інтелектуала Юрія Лавріненка в контексті минулого і сьогодення України, виявляючи ті ключові ідеї, які завдяки письменницькому таланту автора спроможні служити аксіологічними ресурсами, що зміцнюють нашу резильєнтність під час війни. У результаті дослідження продемонстровано, що Юрій Лавріненко супроводжує описи пережитого критичними рефлексіями, які нерідко переростають у глибокі розмисли екзистенціального характеру й історіософську аналітику щодо долі нації та можливостей людського духу. Модус мемуарного письма визначається в цій книзі авторською інтенціональністю — спрямованістю творчої свідомості на її власний зміст і здатністю цієї свідомості продукувати аксіологічно значущі смисли. Автор постає в дзеркалі власної пам’яті і як об’єкт зображення, і як суб’єкт, що відкриває перед читачем зовнішні причини певних ситуацій та обставин, внутрішню мотивацію та наслідки тих чи інших вчинків, відтворюючи трагічний досвід, який пережило його покоління. Таке збереження пам’яті про історичну катастрофу, яка спіткала Україну в часи більшовицького терору, дає читачеві можливість не лише емпатично пережити та інтелектуально осягнути цю катастрофу, а й прокладає одну з траєкторій духовного самоздійснення нації.
Авторське право (c) 2026 Юрій Черняк, Наталія Торкут https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Антропологічні виміри повсякдення ізоляції в романі Марлен Гаусгофер «За стіною»
Метою розвідки є висвітлення антропологічної специфіки поетики повсякдення в умовах ізоляції людини. Об’єктом дослідження є роман «За стіною» (Die Wand, 1963), найвідоміший текст австрійської письменниці Марлен Гаусгофер. Для досягнення мети досліджено феномен бар’єра та його усвідомлення, що проходить кілька етапів сприйняття (від стану первинної розгубленості до тотального ігнорування). Відстежено механізми пристосування жінки-оповідачки до нової реальності та способи комунікації з навколишнім світом. Акцентовано роль фауни для виживання анонімної нараторки на фізичному й ментальному рівнях. Методологічною базою дослідження стали принципи літературознавчої антропології, що включає позиціонування індивідуума за відсутності людей у світі рослин і тварин. Актуальність публікації пов’язана з (пере)прочитанням роману М. Гаусгофер у постпандемічний час із загрозою (пост)апокаліпсису для людства та відсутністю системного опрацювання її творчого доробку в українській германістиці. Результати дослідження засвідчують, що «За стіною» демонструє авторський інваріант адаптації людини до нового повсякдення в умовах (пост)апокаліпсису. Метафора стіни, локалізована в хронотопі австрійських Альп середини XX століття, допомагає письменниці позначити межі «цивілізація — природа» й «соціум — індивідуум». Ізоляція дає можливість переосмислити шаблонні взаємини в суспільстві, а також між людьми і тваринами. Тому перші стосунки підважуються й містять традиційну негативну конотацію в контексті соціальних ролей, другі — не протиставляються, проте отримують новий фокус із позиції комунікації партнерів. Поетика повсякдення з (ретроспективною) саморефлексією нараторки розкриває моделі пристосування живих істот, коли соціальні атрибути людини переоцінюються та формуються нові сенси буття. Перспективи подальшого вивчення «За стіною» М. Гаусгофер полягають у застосуванні порівняльного методу до роману в контексті літератури наукової фантастики (К. Саймак і С. Кінг).
Авторське право (c) 2026 Юлія Ісапчук https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Концепт «ностальгія» в прозі Василя Махна (на матеріалі збірки «Дім у Бейтінґ Голлов»)
Міграційний текст зазвичай звертається до проблем самоідентифікації, утрати й віднайдення дому, переосмислення минулого та екзистенційного пошуку опори для побудови майбутнього. У літературі, що осмислює міграційний досвід, особливого значення набуває ностальгія: вона постає не лише як мотив, а як спосіб переосмислення історії, основа формування нової ідентичності, «рятівне коло», що дає мігрантові відчуття спокою. Мета статті — проаналізувати функціонування ностальгії в збірці оповідань Василя Махна «Дім у Бейтінґ Голлов» у контексті міграційного досвіду, травми та переосмислення ідентичності. Актуальність дослідження зумовлена зростанням ролі міграційного досвіду в сучасній українській літературі, а отже, й потребою осмислення ностальгії як одного з ключових афективних механізмів переживання втрати дому і творення нової ідентичності. Попри активне вивчення ностальгії в психології її функціонування в сучасній українській прозі залишається недостатньо вивченим. Тож стаття покликана продемонструвати функціонування ностальгії як наративного прийому і її вплив на формування ідентичності персонажів. Предметом дослідження є концепт ностальгії в збірці «Дім у Бейтінґ Голлов». Застосовано наративний, герменевтичний і пообразний аналіз, а також міждисциплінарний підхід із залученням концепцій зі сфери психології та студій пам’яті. У результаті дослідження встановлено, що ностальгія в збірці функціонує не лише як мотив, а як копінгова стратегія й смислова домінанта художнього світу. Тематичний поділ на «чортківські» та «нью-йоркські» оповідання дає змогу виокремити різні моделі її функціонування: у текстах, пов’язаних із Чортковом, крім емоційно-регуляторної, вона виконує екзистенційну функцію осмислення історії; у «нью-йоркських» оповіданнях зосереджується довкола образу дому та служить механізмом зміцнення соціальних зв’язків і емоційної регуляції в умовах еміграції й творення нової ідентичності. Окремо розглянуто антициповану ностальгію як орієнтовану на майбутнє практику «смакування» моменту. Наукова новизна полягає у функціональному трактуванні ностальгії як наративного механізму та виокремленні її виявів у сучасній українській міграційній прозі.
Авторське право (c) 2026 Діана Підбуртна-Костів https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Пам’ять поколінь і міжгенераційна взаємодія: осмислення роману «Дім для Дома» Вікторії Амеліної як сімейної саги
Предметом дослідження в цій статті стала художня репрезентація пам’яти поколінь і міжгенераційної взаємодії в романі «Дім для Дома» Вікторії Амеліної. Мета статті — визначити особливості трансляції генераційної пам’яти в розрізі спадкоємности й конфліктів різних версій минулого; окреслити вплив травматичного досвіду попередніх генерацій на формування ідентичности прийдешніх; проаналізувати пам’ять поколінь як чинник модифікації жанру сімейної саги в сучасній літературі. Теоретико-методологічною основою дослідження стали праці Маріанни Гірш, Аляйди Ассман, Аґнєшки Матусяк, Ярослава Поліщука. У роботі використано методи студій пам’яти і студій травми, елементи історико-культурного підходу та close reading. Новизна дослідження полягає в осмисленні роману «Дім для Дома» В. Амеліної як сімейної саги, розгляду контраверсій генераційної пам’яти на прикладі персонажів роману та їхньої міжпоколіннєвої взаємодії. У результаті дослідження з’ясовано, що аналізований роман є авторською модифікацією сімейної саги, у якій переосмислено концепт Дому. В. Амеліна репрезентує не вихід із батьківського Дому й не повернення до нього, а його набуття або неможливість набуття різними поколіннями родини Ціликів. Причиною родинного безпам’ятства та відсутности фізичного чи символічного рідного локусу є тоталітарні практики в СРСР і розрив поколінь через загроженість трансляції умовно позитивної поколіннєвої пам’яти. Цілики майже не спілкуються між собою про минуле, не мають традицій, не вміють наративізувати свою ідентичність. Натомість виразною є генераційна трансмісія травматичних досвідів, які виявляються опосередковано: у мові й мовчанні, у поведінці, снах, відчуженні свого та грі з чужими історіями. В. Амеліна не пропонує у своєму романі зцілення пам’яти чи відновлення цілісного родинного наративу, а натомість надає звучання проблемам генераційного пам’ятання чи табуювання страшних спогадів, контраверсій приватних спогадів та офіційної історії, різних версій минулого в інших родинах та уживання пам’ятей нащадків у єдиному просторі Львова. Це вписує «Дім для Дома» в контекст сучасної української прози, яка, як архів, опрацьовує різні голоси минулого та закономірности їхнього впливу на ідентичність і теперішнє генерацій.
Авторське право (c) 2026 Марія Русановська https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Пейзажі належності: флористичні мотиви як репрезентація досвіду іншого в романі Шолех Резазаде «Небо завжди фіолетове»
У статті здійснено літературознавчий аналіз флористичної символіки як одного з провідних художніх механізмів репрезентації категорії Іншого в сучасній нідерландськомовній мігрантській прозі. У фокусі дослідження — роман нідерландської письменниці іранського походження Шолех Резазаде «Небо завжди фіолетове», який попри помітний читацький резонанс і визнання в літературному полі Нідерландів досі не був підданий системному науковому аналізу. Предметом дослідження є флористичні мотиви як складники символічної структури художнього тексту, що беруть участь у моделюванні досвіду міграції, культурної пам’яті, втрати дому та пошуку ідентичності. Мета статті полягає в з’ясуванні особливостей художнього функціонування рослинної образності як стратегій іншування, за допомогою яких у тексті моделюється система опозицій між пам’яттю й актуальним досвідом, укоріненістю й станом екзистенційної несталості, а також між статичністю простору й динамікою міграційного руху. Методологічну основу дослідження становить комплексний літературознавчий підхід, що поєднує текстуальний, семіотичний і герменевтичний аналіз із залученням міждисциплінарних напрацювань студій ідентичності та культурної пам’яті. У результаті дослідження виокремлено та систематизовано основні флористичні мотиви роману (дерево, ліс, сад, горщикові рослини) й окреслено їхню роль у формуванні цілісної символічної системи, через яку репрезентується досвід Іншого як суб’єкта міграції. Актуальність дослідження зумовлена зростанням наукового інтересу до проблем міграції, ідентичності та міжкультурної взаємодії, а також недостатнім рівнем опрацювання нідерландськомовної мігрантської літератури в українському літературознавчому дискурсі. Наукова новизна статті полягає в першій спробі комплексного літературознавчого аналізу роману Шолех Резазаде в українському науковому просторі, а також у концептуалізації флористичної поетики як однієї з ключових художніх стратегій іншування в нідерландськомовній мігрантській прозі. Перспективи подальших досліджень убачаються в компаративному аналізі природної образності в мігрантській прозі різних мовних і культурних традицій.
Авторське право (c) 2026 Ольга Петренко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Проблема художнього перекладу в концепції Д. Чижевського — компаративіста крізь оптику культурної пам’яті
У праці вперше комплексно осмислено погляди одного з чільних представників літературознавства українського зарубіжжя Д. Чижевського на переклад як багатоаспектну наукову проблему, що становить предмет пропонованого дослідження. Мета роботи та зумовлені нею завдання полягають у вивченні перекладознавчої концепції автора як вагомого складника компаративістської моделі вченого крізь призму культурної пам’яті. У дослідженні застосовано здобутки історико-порівняльного, контекстуального аналізу, методики рецептивно-естетичної та культурно-історичної шкіл. Результати дослідження. У першій частині роботи розглянуто принципи рецептивного підходу, які застосував Д. Чижевський ще в ранній період своєї наукової діяльності, зокрема до осмислення читання з погляду психології (що досі залишалось поза увагою дослідників). У другій частині праці доведено: теоретико-методологічний інструментарій, який залучив учений, переформатовує й вивчення перекладу як прояву рецепції та механізму інтерпретації / трансформації закордонної культурної спадщини на національному ґрунті. Перекладознавча концепція Д. Чижевського, продовжуючи традицію осмислення художнього перекладу в проєкції міждисциплінарного підходу, яку заклали, зокрема, українські вчені другої половини ХІХ — першої третини ХХ століття, принципово поглиблює його багатоаспектне дослідження (підпорядковуючи суто перекладацькі питання загальнолітературним / загальнокультурним): автор уперше привертає увагу до ролі перекладу як найактивнішого «фігуранта» в полілозі — крізь час і простір — не лише мов, літератур, культур, а й епох і традицій, що переконливо вияскравлює осмислення означеного феномена крізь оптику культурної пам’яті. Закцентовано увагу на тому, що новаторські погляди Д. Чижевського на художній переклад водночас збагачують компаративістську модель ученого (що охоплює широкий спектр взаємопов’язаних між собою проблем контактології й типології) та посутньо увиразнюють уявлення про неї. Перекладознавча концепція Д. Чижевського, яку розглянуто в контексті суголосних поглядів представників насамперед герменевтики й рецептивної естетики, сучасних теорій культурного трансферу, тотального перекладу, культурної пам’яті та ін., дає всі підстави для переконливого висновку про те, що вчений-емігрант значно випередив свій час. Новаторські думки й ідеї дослідника, сигналізуючи про важливість розширення меж комплексного вивчення феномена перекладу на багатьох рівнях і в різних контекстах (із залученням теоретико-методологічного інструментарію літературознавства, насамперед порівняльного, філософії, психології, антропології, соціології, культурології та ін.), не тільки окреслюють місце / внесок тогочасної української науки в розвиток світової гуманітаристики в цілому, а й указують великі перспективи для майбутніх міждисциплінарних досліджень означеного художнього явища «під зводом» компаративістики.
Авторське право (c) 2025 Ольга Тетеріна https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Нaрaтивні домінанти некомбaтaнтського письма в збірці есеїв Ірини Славінської «Повітряна й тривожна книжка»
У статті проаналізовано наративні домінанти некомбатантського письма на матеріалі збірки есеїв Ірини Славінської «Повітряна й тривожна книжка» (2023), що є актуальним з огляду на потребу осмислення ролі цивільного письма як інструменту рефлексії суспільних змін і збереження колективної пам’яті в умовах війни. Предметом студії є наративні стратегії, що організують есеїстичний дискурс збірки та впливають на конструювання образу війни, її повсякденних наслідків і способів говоріння про травматичний досвід із цивільної перспективи. Мета дослідження полягає у виокремленні ключових наративних домінант, які структурують есеїстичний наратив І. Славінської, а також у з’ясуванні їхньої ролі в репрезентації війни як тривалого режиму повсякденності, поля етичних дилем і кризового переозначення ідентичності. Окрему увагу приділено тому, як наративні техніки передають досвід війни авторки, яка не є безпосередньою учасницею бойових дій. Для аналізу використано комплексний методологічний підхід, що поєднує наративний аналіз, дискурс-аналіз і елементи травматологічної, феміністичної, пост-/деколоніальної критики та теорії афекту. Результати дослідження засвідчують домінування в збірці чотирьох наративних механізмів: 1) фрагментарності як способу передати розірваність досвіду війни; 2) суб’єктивізації наративу, що акцентує індивідуальний досвід цивільних; 3) інтертекстуальності, яка пов’язує сучасний текст із традицією української літератури; 4) етичної рефлексії, спрямованої на осмислення моральних дилем у воєнному контексті. Сукупно ці домінанти формують дискурс, який не лише фіксує реалії війни, а й пропонує способи їхнього осмислення в екстремальних умовах. Новизна дослідження полягає в системному описі наративних домінант на матеріалі одного цілісного корпусу (однієї збірки есеїв), що підсилює методологічну коректність висновків і не дозволяє некритично поширювати їх на весь масив сучасного українського некомбатантського письма. Також запропоновано трактування ролі некомбатантської літератури у формуванні національного наративу з акцентом на збереженні культурної пам’яті та протистоянні культурній травмі.
Авторське право (c) 2026 Денис Пінчук https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Ландшафти травми: війна, пам’ять і природа в українській літературі про російсько-українську війну
У статті здійснено комплексний аналіз сучасної української літератури про російсько-українську війну крізь призму концепту ландшафту травми. Матеріалом дослідження стали поетичні й прозові тексти Катерини Калитко, Вікторії Амеліної, Артура Дроня, Сергія Жадана, Валерія Пузіка, Артема Чеха, Богдана Коломійчука, а також антологія «#Фронтмени» й інші твори, що репрезентують воєнний досвід в українській культурі XXI століття. Методологічною основою роботи є підходи екокритики, студій пам’яті, студій травми та студій свідчень, які уможливлюють міждисциплінарне осмислення взаємодії війни, простору, пам’яті та художнього письма. Гіпотеза дослідження полягає в тому, що сучасна українська література про війну репрезентує природні й урбаністичні ландшафти як носії індивідуальної та колективної травми і пам’яті. Аналіз образів природи та простору дає можливість виявити ще один вимір досвіду російсько-української війни — екологічний, афективний та екзистенційний, зафіксований у художньому тексті. Метою статті є дослідження художнього осмислення війни через ландшафти травми з акцентом на взаємодію пам’яті, воєнного досвіду та природного середовища. У результаті дослідження уточнюється поняття ландшафту травми як художньо осмисленого простору, зруйнованого війною або насильством, що постає носієм психологічної й екологічної травми, пам’яті та свідчення. Показано, що в аналізованих текстах ландшафт травми втілюється через образи пораненої та спустошеної землі, паралелізм між внутрішнім станом персонажів і довкіллям, метафору землі як живої істоти, поєднання апокаліптичної образності з біофілією та емпатією до рідного краю. Окрему увагу приділено образам дому та землі як частині травмованого ландшафту, а також афективній мові й тілесному переживанню простору. Зроблено висновок, що ландшафт травми в сучасній українській літературі про російсько-українську війну є активним смислотворчим елементом, який поєднує свідчення, пам’ять, метафоричність і дає можливість осмислити як травматичний, так і етичний та екологічний виміри війни.
Авторське право (c) 2026 Олена Романенко https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Актор-персонаж у метадрамі (за п’єсою Алекс Вуд «Четверта стіна»)
Предмет дослідження статті — метадраматичні прийоми, застосовані в п’єсі Алекс Вуд «Четверта стіна»: реалізація геральдичної конструкції в її композиції, актор-персонаж як центральна фігура п’єси, специфіка образу головного героя. Метадраматичні тенденції яскраво оприявнюються в сучасній драмі, тому потребують і критичної, і наукової рецепції. П’єса Алекс Вуд «Четверта стіна» є не лише зразком метадрами в новітній українській літературі, а й спробою за допомогою авторефлексії порушити ряд дражливих питань. Серед них — проблема свободи актора в театральній системі, яка загострилась у сучасному суспільному дискурсі. Мета дослідження — визначити особливості висвітлення цієї проблеми за допомогою жанрових прийомів метадрами, зокрема прямого оприявнення через образ актора-персонажа. Для виконання поставленої мети застосовано порівняльно-історичний і структурно-семіотичний методи, завдяки яким досягнуто висвітлення широкого, комплексного погляду на проблему. У результаті дослідження доведено, що п’єса Алекс Вуд «Четверта стіна» є метадраматичною, адже в ній застосовано характерні прийоми жанру (геральдичну конструкцію, епізацію дійства, метаперсонажів). З них саме актор-персонаж є унікальним засобом, що робить текст мистецьким майданчиком для обговорення проблеми актора. Тема творчої автономії виконавця ролі залишається злободенною для українського театру протягом останнього століття, і сучасні дослідники для її висвітлення спираються на теоретичну спадщину Леся Курбаса. «Четверта стіна» є одним із варіянтів розкриття поставленого питання на межі металітератури й метатеатру. Актуальність дослідження визначається нагальністю проблеми становища актора та його творчої самореалізації в українському театрі, а також часовою новизною дослідженої п’єси. Наукова новизна роботи зумовлена фокусуванням уваги на конкретному аспекті прояву метадраматичної поетики та його мистецькому потенціялі у висвітленні соціокультурних проблем. Практичне значення дослідження полягає в придатності його результатів для роботи і літературознавців, і практиків сцени при постановці метадраматичних творів.
Авторське право (c) 2026 Наталія Нитичук https://creativecommons.org/licenses/by/4.0