Пам’ять поколінь і міжгенераційна взаємодія: осмислення роману «Дім для Дома» Вікторії Амеліної як сімейної саги - Русановська, Марія (Синопсис: текст, контекст, медіа, 2026)
Предметом дослідження в цій статті стала художня репрезентація пам’яти поколінь і міжгенераційної взаємодії в романі «Дім для Дома» Вікторії Амеліної. Мета статті — визначити особливості трансляції генераційної пам’яти в розрізі спадкоємности й конфліктів різних версій минулого; окреслити вплив травматичного досвіду попередніх генерацій на формування ідентичности прийдешніх; проаналізувати пам’ять поколінь як чинник модифікації жанру сімейної саги в сучасній літературі. Теоретико-методологічною основою дослідження стали праці Маріанни Гірш, Аляйди Ассман, Аґнєшки Матусяк, Ярослава Поліщука. У роботі використано методи студій пам’яти і студій травми, елементи історико-культурного підходу та close reading. Новизна дослідження полягає в осмисленні роману «Дім для Дома» В. Амеліної як сімейної саги, розгляду контраверсій генераційної пам’яти на прикладі персонажів роману та їхньої міжпоколіннєвої взаємодії. У результаті дослідження з’ясовано, що аналізований роман є авторською модифікацією сімейної саги, у якій переосмислено концепт Дому. В. Амеліна репрезентує не вихід із батьківського Дому й не повернення до нього, а його набуття або неможливість набуття різними поколіннями родини Ціликів. Причиною родинного безпам’ятства та відсутности фізичного чи символічного рідного локусу є тоталітарні практики в СРСР і розрив поколінь через загроженість трансляції умовно позитивної поколіннєвої пам’яти. Цілики майже не спілкуються між собою про минуле, не мають традицій, не вміють наративізувати свою ідентичність. Натомість виразною є генераційна трансмісія травматичних досвідів, які виявляються опосередковано: у мові й мовчанні, у поведінці, снах, відчуженні свого та грі з чужими історіями. В. Амеліна не пропонує у своєму романі зцілення пам’яти чи відновлення цілісного родинного наративу, а натомість надає звучання проблемам генераційного пам’ятання чи табуювання страшних спогадів, контраверсій приватних спогадів та офіційної історії, різних версій минулого в інших родинах та уживання пам’ятей нащадків у єдиному просторі Львова. Це вписує «Дім для Дома» в контекст сучасної української прози, яка, як архів, опрацьовує різні голоси минулого та закономірности їхнього впливу на ідентичність і теперішнє генерацій.