«Туманна поезія» як віддзеркалення природи китайської літератури «Нового періоду» (друга половина XX століття) - Semenist, Ivan (Синопсис: текст, контекст, медіа, 2020)
Предметом дослідження є формування течії «Туманної поезії» в китайській літературі кінця XX століття. Мета статті — розкрити динаміку «Туманної поезії» в межах модерністської парадигми на тлі китайської літератури «Нового періоду». Методика дослідження ґрунтується на ідентифікації ключових категорій модерністської поетики, що сприймаються і трансформуються в практиці версифікації течії. Метод соціокультурної контекстуалізації використовується для визначення місця «Туманної поезії» в естетичному та ідеологічному контексті Китаю періоду після Культурної революції. Результати дослідження виявляють ліричні спроби модерністського пошуку ідентичності в китайській літературі «Нового періоду». Пошуки власного «Я» та прагнення ширшого визначення категорії ідентичності розглядаються та всебічно аналізуються на матеріалі загалу репрезентативних поетичних текстів (Чжан Мін, Мен Лан, Бей Дао, Дуо Дуо). «Туманна поезія» поклала початок «новому періоду» в історії сучасної китайської літератури. Ця літературна течія продемонструвала якісні зміни в ідеологічних засадах і художній практиці нової поезії Китаю у XX столітті. «Туманна поезія» стала своєрідним естетичним протестом проти ідейно-художніх кліше попередньої культурно-історичної епохи. Поняття «Я» в межах парадигми Туманної поезії достовірно ідентифікується як незалежна свідомість, не продиктована жодною ідеологією чи доктриною, розкрита за допомогою зображень внутрішніх думок поета, як свідомих, так і підсвідомих. Результати дослідження демонструють трансформаційний потенціал поетики течії «Туманної поезії» на просодичному рівні, на рівні стилістичної образності та в жанровій специфіці. Інтерпретативні результати дослідження виявляють значення «Туманної поезії» в тому, що ця течія відродилась і дала новий поштовх для подальшого розвитку гуманістичній орієнтації китайської поезії. Новизна дослідження полягає в розкритті художніх засобів освоєння маргінального простору, що забезпечують поету та ліричному герою критичну дистанцію від панівного дискурсу політико-культурного істеблішменту в добу після Культурної революції в Китаї. Дослідження підсумовує, що течія «Туманна поезія» поставила у фокус суб’єктивне начало в мистецтві та відкрила дискурс для активних пошуків нової художньої дійсності, у якій поєднані спадщина класичної поезії Китаю, найкращі гуманістичні традиції нової поезії початку XX століття та модерністські риси західної поезії.